Team Wild Animals Only Released On: Www.HoundDawgs.org.
Forsiktig!
- Fortere! - Det går ikke. Jeg kan treffe noe.
Tenk om det ikke er noen på sykehuset?
- Ok... Løft andre siden. - De har strøm.
- Kom igjen. - Legg armen rundt meg!
Vi holder deg.
Søster!
- Hva foregår der ute? - Er hjelp på vei?
- Militæret? Politiet? - Vi håpet dere visste.
Hva skjedde? Hent en båre!
Dr. Bailey, skuddsår venstre lår. Kraftig blødning.
Start et drypp med stor kanyle.
- Klarer han seg? - Jeg begynner på ham nå.
Jeg kommer tilbake.
Han kommer til å klare seg.
Det vet du ikke.
- Jeg vet én ting. Dør han er det din feil. - Hva snakker du om?
- Det var ikke jeg som skjøt ham. - Det var du som ikke skjøt.
- Klandre meg ikke for at jeg ikke skjøt! - Du skjøt ikke, det kan koste Bryan livet.
- Jeg skjøt ham ikke. Det er en forskjell. - Ikke nå lenger.
BASERT PÅ STEPHEN KINGS TÅKEN.
Altså...
Vi er avskåret fra operasjonssalene og ressursene er begrenset på akutten.
Men blødningen er under kontroll og de store karene og nervene virker uskadd.
Han har mistet mye blod, så det tar en stund før han henter seg inn.
- Får vi treffe ham? - Ja, i noen minutter.
- Nødgenerator? - Vi burde klare oss et par døgn til.
Vi har strøm og gammelt batteridrevet utstyr.
Hvordan er det der ute?
Ille. Og her inne?
Vi har mangel på mat.
Og på medisin.
Hele østre fløy er fylt av tåke.
Hvis jeg vil forsikre meg om at min kone og datter ikke er her
hvor går jeg da?
Hjemme!
- Alt ferdig? - Vi har flyttet inn.
Vent!
Første kysset på terskelen.
Kom!
Her er stuen. Det er ikke ferdig. Det er her du skal gjøre underverker.
- Ja, fordi jeg er kvinne. - Akkurat. Og her inne...
Tror du hun blir glad?
Når gjorde du dette?
I går. Da jeg sa at jeg skulle til Mike.
Takk.
Ikke bare for dette her.
Jeg gjør alt for deg.
Det er så underlig.
Jeg har aldri vært lykkeligere.
Samtidig har jeg aldri vært...
mindre meg selv. Det er en så underlig følelse.
Vi burde pakke opp før hun kommer.
Jeg beklager.
Unnskyld.
- Har du sett disse to? - Nei, det har jeg ikke.
Takk.
Jeg leter etter min kone og datter. Har du sett dem?
Nei, dessverre.
Takk.
Noen ting forandrer seg aldri.
Du har grått siden du var liten og du gjør det fremdeles.
Mike?
Hva skjedde?
Herregud, Mike!
Jeg var ute da tåka kom.
Jeg fiksa nok et jævla hull på Maine Street.
Tre ungdommer kom imot meg.
Vanlige tenåringer.
Men de var alt annet enn vanlige.
De banka meg gul og blå.
Så løp jeg hit.
En av dem overfalt meg og stakk denne i magen på meg rett før jeg krøp inn.
- Dette vil låte som galskap... - Slett ikke.
De kjente meg.
De sa de hevnet Ricky Gustavo. Husker du fyren jeg pleide å banke på skolen?
De pratet om ting de ikke kan ha kjent til.
Hva som enn er der ute...
så tar det seg inn i hodet på folk.
Jeg vet ikke hva som er virkelig lenger.
Jeg er virkelig.
Bevis det.
Du syns at jeg er pretensiøs.
- Du skjuler usikkerhet med fiendtlighet. - Ja da, det er deg.
Hva svarte er det som foregår?
Vi dør. Det er det som foregår.
I hvert fall jeg, det er sikkert.
Du skal ikke dø.
Medisinene slutter snart å virke.
Ifølge dr Bailey er det bare et tidsspørsmål før jeg dør av en infeksjon.
Tror du fremdeles at jeg overlever?
For et selvtilfreds smil.
- Så det er ikke hjerneskader? - Pass deg, gutt.
Ja - gutt.
- Kan du røre deg? - Litt.
Kan jeg...?
Jeg går.
Dere vet... Så dere to kan hoppe i høyet.
Jeg er ikke...
Jeg er ikke klar for at du er snill mot meg.
Hva skal jeg gjøre da?
Bare hvil.
Hvor har du vært? Bryan er våken nå.
Jeg...
Broren min er her.
- Er det ille? - Ja, det er ganske ille.
Og nå da? Skal vi dra videre?
Ikke ennå.
- Hva? - Jo...
Å dømme etter hva Alex har sagt...
så trodde jeg ikke dere sto hverandre...
så nær.
Det gjør vi ikke.
Men vi gjorde det før.
Gris.
Jepp.
Dessverre, du får more deg selv.
Intet hjem før bøkene er oppe.
Jeg vil bare spørre om noe.
Bare jeg ikke må avbryte dette.
Hva mente du i sted? At du aldri har vært mindre deg selv?
- Så søtt. Du er urolig for min skyld. - Jeg er ikke urolig. Bare...
nysgjerrig.
Hva mente du?
Alle kvinner har to sider.
- Her. Les Madame Bovary. - Ikke hopp utfor et stup, takk.
Du tenker på Stormfulle høyder, og ingen hopper utfor et stup.
Ok, forklar på en ikke-litterær måte. Jeg skriver om ugler, du vet...
Du vet hvem jeg var før vi møttes.
Gjør jeg?
Jeg datet guttene i din brors gjeng. Verstingene.
Verstingene var veldig populære, som jeg husker det.
Og jeg er fremdeles samme jente.
Samtidig som jeg ikke er det.
Fordi jeg traff deg.
Hadde jeg ikke gjort det hadde jeg fremdeles festet, gått fra gutt til gutt.
Jeg hadde ikke vært lærer, siden ingen...
Ingen trodde at jeg hadde noe å gi.
Ingen utenom deg.
- For en helt jeg er. - Min helt.
Her. Drikk dette.
Vann. Det lindrer jo smerten.
Skitt! Faen!
- Kan jeg gjøre noe? - Ikke en dritt.
Bailey ga meg den siste medisinen. Nå gjenstår ikke annet enn smerte.
Hvor er Eve og Alex?
Sist jeg hørte var de i kjøpesenteret.
Jeg er lei for det som skjedde Alex.
Jeg håper hun kommer over det. Hun er ei grepa jente, det får jeg medgi.
Takk.
Du som alltid var så trygg har visst begynt å bære våpen.
- Vil du prate om det nå? - Har du skutt noen?
- Ville du klare det? - Jeg vil helst slippe.
- Du overlever aldri. - Jeg har klart meg hittil.
- Du burde øve. - Øve på å drepe mennesker?
Hva snakker du om?
- Herregud, Mike, nei. - Jeg har så jævla vondt.
- Og det kommer ikke til å gå over. - Jeg dreper deg ikke. Er du gal?
Du liker meg likevel ikke. Det er lett som bare det.
Vær så snill.
Vær så snill!
Jeg vil få en infeksjon og dø, og inntil da er smerten ulidelig.
Jeg kan ikke!
Vær så snill.
Nei.
- Husker du den der typen? - Herregud, din jævla pyse!
Gærningen med kniv i skogen... Husker du ham?
Han ville bli blodsbrødre. Da du sa at vi alt var det...
- Dette er verre enn smerten. - Skar han seg i armen med kniven.
Husker du? Han sa bare:
"Det er bare blod. Bare blod!"
Så tok du tak i meg og vi løp.
- Jeg angrer det nå forresten. - Jeg var så redd etterpå.
Og du holdt meg bare.
Ja. Det var da...
Det var da du fikk en vagina.
Det fins alltid en måte.
Man kan ikke redde alle.
Gud vet at du prøvde.
Hei, guttungen.
- Hei, Mike. - Hei, Eve.
Vil du ha en øl?
Nei, takk. Det går bra.
Det er vel best jeg drar meg hjemover. Jeg ville bare sjekke guttungen.
Guttungen har det bra.
Vel... Eve Lovett...
i villa med gjerde.
Det var uventet.
Hardere.
Ikke slutt.
Hvor kom det fra?
Jeg følte for det bare.
Dr Bailey?
Jeg trenger hjelp med broren min.
Han på 132 med armeringsjernet i magen.
- Jeg visste ikke hvem det var. Beklager. - Det må være noe du kan gjøre.
Operasjonssalen er i østre fløy.
- Det gikk jo bra med Bryan. - Men med tanke på skadens plassering...
Risikoen er stor for at jernet sitter i leveren.
Det eneste som hindrer en blødning er presset som jernet utøver mot leveren.
Jeg kan ikke stoppe blødningen uten koaguleringsmiddel.
Jeg trenger et sterilt miljø som bare fins i en operasjonssal.
Da må vi dit.
Jeg klarte å løpe gjennom tåka.
- Hvor langt unna er det? - Jeg vet ikke, kanskje 100 meter.
- Jeg har løpt lenger enn det utendørs. - Med en pasient i sykehusseng?
Ok...
Hvis jeg tar ham dit, kan du veilede meg under inngrepet?
- Herr Copeland... - Med en walkietalkie, er det mulig?
Uten ultralyd er det umulig å få et klart bilde av hva man gjør.
Du kan forårsake en arterieblødning eller andre komplikasjoner som fører til døden.
Og om han blir her?
Da dør han av en infeksjon.
Før eller senere.
Da må jeg forsøke.
- Hei. - Hei, vennen.
Jeg ser etter vennen min Bryan Hunt.
Han var på akutten, men dr Bailey må ha flyttet ham.
Han er i rom 237.
237.
Takk.
Jeg savner den gamle sykepleieren.
Sykehus gir meg skjelven, og denne kaller meg vennen, hvilket...
- Hvem er du? - Å, unnskyld.
Jeg trodde det var Bryan Hunts rom. Unnskyld.
Jeg er Bryan Hunt.
Hvem er du?
- Hva gjør du her? - Hva?
På sjukehuset. Hvorfor er du her?
Det skal vel du drite i, homse.
Jeg prøver bare å være vennlig.
Mamma fikk panikkangst da denne greia kom.
Jeg løp hit etter hjelp.
Så jeg sitter vel fast her.
Hva?
Hvorfor gjorde du det, homse?
Din lille homokjerring!
Dra til helvete!
Dra til helvete.
Hva har skjedd med deg?
En kar overfalt meg oppe ved Arrowhead.
Hvem?
Hvem er du?
Mia.
Jeg hjelper sykepleieren.
Den nifse.
Hun ba meg sjekke om du trenger noe.
Takk.
Så... Vet du hvem som gjorde det mot deg?
Spiller det noen rolle?
Det er rene vanvidd der ute om du ikke har merket det.
Jeg prøver å beskytte pasientene.
Jonah Dixon.
Han er 175 cm høy. Svart.
28 år.
Han har et fødselsmerke på kinnet.
Hvorfor gjorde han det?
Det kan jeg ikke uttale meg om.
Si fra om du trenger noe.
Adrian.
Jeg vil at du tar disse.
- Hvis jeg ikke kommer... dra til senteret! - Hvor skal du?
Jeg føler meg så avslappet.
- Vi må stå opp før Alex kommer. - Jeg vet det.
Hva var det der før?
Det kalles sex.
Dust.
Nede på kjøkkenet.
Med Mike.
Ingenting. Slapp av.
Morsomt hvordan det alltid gjør en urolig.
Det er ikke noe.
Du...
Kona mi?
Snu deg og se på meg. Det er sånt vi har hverandre til.
Eve. Hva er det?
- Jeg vil ikke snakke om det. - Jeg vil høre om det.
Eve!
- Vil du virkelig det? - Klart det.
Vil du høre hvordan broren din prater om meg etter alle disse årene?
Det er bare Mike. Han er bare... Du vet hvordan han er.
Vil du høre at han kaller meg for traktens hore?
Eller at han forteller barnas mødre hvordan jeg var som tenåring?
Hva prater du om?
Eller at hans kjærestes datter holdt for ørene
da vi pratet om Den røde bokstav fordi moren hadde sagt
at jeg hadde et usunt syn på sex.
Det er ekle ting å høre. Hvor skal du?
- Jeg skal banke ham gul og blå. - Slett ikke.
- Han trakasserer deg. - Han er et svin.
Du er ikke voldelig. Det er derfor jeg elsker deg.
Det er min oppgave å beskytte deg.
- Da vi møttes... - Da var jeg svak.
Det er jeg ikke lenger.
Da vi møttes trengte du meg.
Jeg trenger deg fremdeles.
Men du trenger ikke redde meg.
Hva skal du gjøre? Hvor tar du meg hen?
Østre fløy.
Hva har skjedd med deg?
Jeg hadde sex.
Husk ditt sikkerhetsord neste gang.
Mitt er "delfin".
Hvorfor har du en bamse?
Jeg liker ikke sykehus.
Hvorfor ikke?
Du er enebarn, hva?
- Hvordan visste du det? - Det er jeg også.
Jeg likte det aldri.
Da jeg så vennene mine med sine søsken, følte jeg alltid...
at jeg gikk glipp av noe.
Mamma sa at jeg tok feil.
At det ikke spiller noen rolle hvor mange søsken man har.
Hun sa at...
ensomheten er uunngåelig.
Moren din låter like morsom som faren min.
Ja... Hun var mye på psykoavdelingen her.
Ikke et sted man vil besøke moren sin på.
- Hva var det med henne? - Hun var bipolar.
Hun hadde et hav mellom seg og andre.
Og om man lyktes å komme seg over og få kontakt
så var det alltid forbigående.
Så hva mener du?
- At vi alle må være alene? - At man ikke skal feste seg til noen.
Man blir bare utnyttet.
Takk for samtalen.
Frøken, hvor skal du?
Ikke lukk opp døra.
Du... Er alt bra?
Nei.
Hva kan jeg stå til tjeneste med?
Jeg ser etter min venn Mia. Langt, mørkt hår.
Jaggu så mange venner hun har her.
Hun gikk til sin andre venn i rom 237.
Mia?
Dette er en elendig ide.
- Bær den på deg. - Absolutt.
- Klar? - Er du?
Faen!
- Hvor langt unna er det? - Nesten framme. Bare litt til.
Kevin, hva har jeg på ansiktet? Jeg kan ikke føle...
Å, Gud!
Vi klarte det.
Nå setter vi i gang.
Er du klar?
- Vi var forelsket i henne alle sammen. - Hva snakker du om?
Vi var forelsket i Eve.
Jeg var det.
Ikke rart, hun var ikke som andre.
Og så kom du.
Og du nådde fram til henne.
Jeg kunne ikke annet enn hate deg.
Nå gjør vi dette her.
Jeg kontakter dr. Bailey. Er du der?
- Ja. - Vi er klare.
- Har du vasket rent med Betadine? - Over alt.
- Har du forberedt med Lidokain? - Ja.
Ok. Injiser det ved såret.
- Hvor nær? - Rett ved kanten.
Ok. Det er gjort. Tror jeg.
- Området burde være bedøvet nå. - Kjenner du dette?
Ikke? Bra. - Og nå da?
Bruk skalpellen som om du dro en rett linje rett igjennom jernet.
Åtte cm på hver side.
LIDOKAIN
- Ok... - Gode Gud!
Ok. Ålreit... Jeg antar at det var det.
Fortell hva du ser.
Jeg ser armeringsjernet.
Og så stikker det ut en rødbrun masse.
- Det er leveren. Hent sårhaken! - Ok.
- Jeg har det. - Vær klar til å dra den ut av leveren!
Ha kompressene klare. Det vil blø kraftig.
Jeg trenger din hjelp. Hold den.
Ok. Ikke se, ok?
Bare hold den. Ok, jeg er klar.
Ok.
Trekk.
Den er ute.
Ok. Ta kompressene!
- Det slutter ikke å blø! - Ta flere kompresser!
Ok, det har sluttet nå.
Bruk stiftemaskinen for å stenge såret.
Ok.
Lei for det.
Ok.
Det var alt.
Ta ham tilbake hit nå.
Vi ses snart.
Hvem er faren?
Jeg trodde ikke du ville vite det.
At det ikke var viktig.
Det er det ikke.
Men vi kan ikke si at det ikke er meg.
Du må love meg det.
Jeg lover.
Hun forguder deg. Hun ville bli knust.
Pappa! Mamma!
Nathalie viste meg en slange!
Det var en larve.
Han sa at den vil bli en vakker møll.
Jeg har tenkt å slutte å treffe ham.
Takk.
Jeg gjør alt for deg.
Det vet du, hva?
Hold ut. Det går bra.
Hold ut.
Det er bare blod. Bare blod.
- Mike! - Kevin!
Hold ut. Jeg tar deg opp.
Hold ut. Er alt i orden? Jeg har deg.
Hva faen er det?
Hva er det for noe? Kevin?
- Hva skjer? - Faen også!
Kevin!
Faen! Mike! Mike!
Å, nei!
Ok...
Kevin!
- Jeg skal hjelpe deg ut herfra! - De kryper inn.
Få dem bort, Kevin!
Jeg skal hjelpe deg ut. Det skal jeg.
Jeg er for tung, Kevin.
Vil du også dø? Du må komme deg til Eve.
Gå!
Jeg er lei for det. Så lei for det.
Hva som helst.
Tekst: Nina Maria Eidheim